На основі переважно реальних подій
Солодкуватий аромат
З лише незначними нотками сечі,
домінуючий запах з натяком на вміст чийогось вуха.
Звичайно, одяг теж сирий та холодний,
мокра вовна з цибулею, яку вона їсть сирою,
до того ж, що для мене завжди було квінтесенцією бідності, -
волога газета.
Багатий аромат місс Шеперд
Приховувався за щедрою кількістю різноманітних гігієнічних пудр,
Серед яких завжди переважала лаванда Ярдлі.
Наразі саме цей аристократичний аромат
домінує на других позиціях її запашного концерту.
Та коли вона проходить, повертається оригінальний мотив,
її власний аромат одержав тріумфальну перемогу
і тепер надовго залишиться у будинку після її візиту.
Скажи їй.
Місс Шеперд.
Надалі прошу вас більше не користуватися моїм туалетом.
На головній вулиці є туалети. Користуйтеся ними.
Там такий сморід. За природою я дуже чистоплотна.
Кілька років тому я отримала нагороду за найчистішу кімнату.
А моя тітка, яка й сама була бездоганна,
казала, що я найчистіша з усіх дітей моєї матері,
особливо там, де ніхто не бачить.
Особистість письменника двоїста.
Одна її половина відповідає за творчість, а інша - за побут.
Вони спілкуються. Сперечаються.
Написання твору - це спілкування з самим собою.
А я все життя цим займаюсь,
Задовго до того, як побачив цей будинок п’ять років тому.
- П’ятнадцять? - За будинок номер 10 віддали 17.
Не поспішайте. Я думав, у вас вистава у Вестенді.
Ці будинки мають величезний потенціал,
якщо прибрати з них сміття.
Це тут. Вулиця Глостер.
Кемден Таун, Лондон 1970 рік
Гарна вулиця. І ціни тільки зростатимуть.
У вас велика машина? Тут повно місця.
ПРОДАЄТЬСЯ
Обережно…
ПРОДАНО
- Лише на кілька хвилин. - Гаразд, губернаторе.
Ви часом не Святий Іоанн?
- Який Святий Іоанн? - Святий Іоанн, улюблений учень Ісуса.
Ні. Я - Беннетт.
Якщо ви не Святий Іоанн, мені потрібно підштовхнути фургон.
Він заглох.
Мабуть, акумулятор. Долила води, але це не допомогло.
А вода була дистильована?
То була свячена вода, тому байдуже, дистильована чи ні.
Авжеж, то може бути мастило.
Воно теж свячене?
Свячене мастило? Для фургона це буде надто дорого. Отже.
Мені потрібно відштовхати його за ріг. Тож…
Далеко плануєте їхати?
Можливо. Не можу вирішити.
Повертаю ліворуч!
ПОЛіЦіЯ
І це все?
Потрібно... Мені потрібно на інший кінець вулиці.
Це за 800 метрів звідси.
Мені конче потрібна допомога.
Я хвора жінка.
Можливо, навіть, вмираю.
Мені потрібен останній притулок, де можна було б схилити голову.
У вас с до кого звернутися?
Бувайте, мадам. Обережніше.
Хороший письменник зрадів би такій зустрічі, бо це досвід.
Та я маю спочатку це перетравити.
Вона бачила, як ти йшов.
Вона стара.
Гарольд Пінтер навряд чи став би штовхати її фургон.
На відміну від мене.
До того ж, мені ніколи писати п’єси і ще вести божевільне творче життя.
Так, ти живи, а я записуватиму.
- Вітаємо. - Привіт.
- Все перевезли? - Привіт. Так.
- Добре переїхали? - Так, дякую.
Молодець.
Гарний будинок.
Не такий великий як наш, але ж і жодних зв’язків.
Ні, він пов’язаний з будинком позаду.
Я про вас. Ви ж самотній.
Сікерт, здається, колись жив на цій вулиці. Діккенсова покинута дружина.
Тепер це звичайна для північного Лондона компанія.
Реклама, журналістика, телебачення. Такі люди, як ви, письменники, митці.
Над чим працюєте?
Моя п’єса йде у театрі на Вестенді.
Так, звичайно.
Якщо не секрет.
Тринадцять п’ятсот.
- Боже мій. - Так, знаю.
Наш удвічі більший, то скільки ж він коштує?
До речі, наша нова сусідка погано вплине на ціни.
Так, ми вже знайомі.
Минулого року вона жила на Глостер авеню. Тепер наша черга.
Здасться, вона осіла біля 66-го.
- Вони не заперечуватимуть? - Сподіваюся, ні.
Нам приємно вважати себе спільнотою.
Приємно було побалакати.
То яка саме п’єса його?
Ми її бачили. Щось побутове.
Не пам’ятаю.
- Це ж сміття, мамо. - Це її речі.
Ми хотіли пригостити вас грушами. З нашого саду в Сафолку.
Мені від груш недобре.
Ви плануєте залишитися надовго?
Тільки не з таким шумом.
Я знаю, про що ти думаєш.
Однак приємно відчувати, що ми якось допомагаємо бездомним.
Хотілося б лишити так, як с. Просто.
- Аскетично. - Певною мірою.
- Це моя спальня. - Гарно.
Тобі подобається грати у виставі?
Дуже подобається. Дуже.
Вона така англійська. Людям це подобається.
Ліжко виглядає зручним.
Може, якось прийдеш допомогти мені з оформленням?
Авжеж. Моя дівчина дуже гарно малює.
Отакої. Яскравий персонаж.
Так. Це Кемден Таун.
Так! Я здебільшого тут. Викладаю. А тротуар - то моя шкільна дошка.
А ще я продаю олівці.
Так, на днях приходив один джентльмен.
Сказав, що олівець, який він купив у мене,
наразі найкращий на ринку.
Бачу, ви проти спільного ринку.
Я? Хто сказав, що то була я?
- То ви не письменниця? - Не обов’язково.
Але я наважуся сказати це.
Це анонімки.
І вони коштують шилінг! А ви дали мені лише шість пенсів.
Тут написано, що святий Франциск відрікся від грошей.
Так, але він був святий.
Він міг собі таке дозволити.
Жалюгідні жебраки!
Я не жебрачка! У мене власний бізнес, а цей джентльмен - мій сусід.
Знову переїжджаєте? Недовго ви пробули.
Ні. Це все та музика без кінця.
Люсі готується до випускних іспитів.
Мене турбує тільки рівень шуму.
Помахай, любий.
Бувай, люба.
Не сиди допізна. Бувай.
Перепрошую за незручності.
- Ґлайндборн. - Моцарт.
Щастить. Гарного вечора.
Обережно. Мадам переїжджає.
Чия ж тепер черга?
- Повільніше. - Не хочу запізнитися на початок виступу.
- Місіс Воґан Вільямс? - Ні. Бертс.
Ні!
Шістдесят два.
Ні. Хто?
Ні! Ні!
- Ні, любий, це ж наш будинок! - Зупиніть машину!
Вибачте! Вибачте!
Вибачте!
Вибачте, тут паркуватися не можна.
Ні, мені дали вказівку. Саме сюди мені треба.
- Вказівку? Хто дав? - Діва Марія. Говорила з нею вчора.
Зустріла її біля пошти на Парквей.
Що вона знає про паркування?
Руфусе, скажи їй, що ми їдемо у Ґлайндборн!
Мені потрібна рулетка.
Щоб поміряти відстань між колесами та бордюром.
3,8 сантиметри - ідеальна відстань.
Про це писали у католицькому журналі для автолюбителів
у статті "Поради християнам, що паркуються…"
Це не християнська парковка. А порушення свобод, чорт забирай.
Руфусе.
Поводишся люб’язно, і от до чого це призводить.
Любий.
Не довго ви пробули біля 66-го будинку.
Тільки не з тим галасом.
Вони не дуже люблять музику?
Хто?
Ну ці, з 61-го.
Ні. Вони ходять до опери. Все гаразд?
З усіма цими турботами
мені дуже захотілося пі-пі.
Можна скористатися вашим туалетом?
Ні! У мене злив не працює.
Це нічого.
Та де ж він?
Де він?
Дякую.
У мене зустріч на "ВВС".
З якого приводу?
Стосовно того, що я пишу.
Я думала, ти заїдеш.
За тиждень чи два.
Я тут сама.
Я знаю, що ти сама.
Ми всі самотні.
Можна мені приїхати ненадовго? Будинок великий?
Не дуже. Тобі не сподобається. Забагато сходів.
З’явилися підйомники для крісел.
Ти ще там?
Так.
Сьогодні приходив хлопець щодо ніг.
- Хто? - Хлопець щодо ніг.
Ти маєш на увазі подолога?
- Ти це записав. - Не записував.
Я допомагаю тобі писати сценарій. Я справжнє джерело творчості.
Ні, це не так.
Мамо.
Все гаразд?
Так. Це все фургон.
- Тут нема чим дихати. - Можу собі уявити.
Ви висока.
Мій чоловік був високий. Я місіс Воґан Вільямс.
Руки не потисну. Поралася в саду.
Це той композитор? "Зелені рукави"?
І не тільки.
А що? Ви любите музику? Я навіть не знаю вашого імені.
Мене звати місс Шеперд.
Та я б не хотіла розголосу. Я тут, може, інкогніто.
Я нікому не скажу.
Шеперд. Мабуть, у воєнні часи вона була водієм швидкої.
Звідки ж вона родом?
- Колись була черницею. - Черницею?
У монастирі на цій вулиці.
У всіх свої таємниці. Мій дівер служить у поліції.
Це ж Кемден! Життя викидає людей сюди. Як і мене.
- Вона - цікавий суб’єкт. - Для чого?
Для вас. Однієї з ваших п’єсок.
Пам’ятайте, що це була моя ідея!
Ні. Ні.
Половина мого матеріалу про маму. Однієї бабці достатньо.
Я живу, ти записуєш. Так мас бути.
- От тільки ти не дуже. - Не дуже що?
Живеш. Вклади у твір частку себе.
Як? Ми обидва до біса нудні.
Місс Шеперд? Я Лоїс. З соціальної служби.
Мені не потрібні соціальні працівники. Хочу послухати повтор "AnуАnswеrs?"
Я принесла вам одяг. Ви просили, щоб вам принесли пальто.
Тільки не під час "AnуАnswеrs?" Я зайнята жінка.
І я просила тільки одне пальто.
Я принесла три для різноманітності.
І де мені тримати три пальта?
Зелений мені не личить.
У вас с тростина?
Рада цим займається. Замовлення уже в обробці.
Вона буде достатньо довгою?
Так. Це одна з наших особливих тростин.
Мені не потрібна особлива тростина.
Хочу звичайну, тільки довшу. Зачиніть двері.
Якщо мені потрібно буде вас знайти, до кого звертатися?
Може, до м-ра Беннетта з 23-го будинку.
Тільки не зважайте на те, що він каже. Не виключено, що він комуніст.
Ви не ходили до сусідів навпроти? Вони ближче.
Вони сказали, що не спілкуються з нею. А спілкується вона з вами.
Це вони так сказали? "Спілкуюся?"
Ні, це моє формулювання.
Вони сказали, що ви її друг.
- А вона - ваша дівчина. - Господи.
Вона користується вашим туалетом?
Тільки у термінових випадках.
Це може дати їй право на нерухомість.
Ми були б щасливіші, якби вона поїхала далі.
"Ми"?
Кемден.
Гаразд, у мене все с.
Лимонний шербет, швидкосуп, мініатюрна пляшка віскі.
У медичних цілях.
Жінка з соціальної служби здалася мені розуміючою.
Не досить розуміючою.
Я просила інвалідне крісло, а що вона привезла?
Тростину.
І вона каже, мені не платитимуть допомогу, якщо у мене не з’явиться адреса.
Хіба "Фургон, вулиця Глостер" не схоже на адресу?
Ні! Це мас бути будинок.
Помешкання.
У будь-якому разі, мабуть, я скоро поїду.
Далеко?
Може, до Бродстерз.
Чому Бродстерз? У вас там сім’я?
Ні. Ні.
У вас с сім’я?
Мені потрібно лише повітря.
Сьогодні вранці я бачила змію. Вона повзла вулицею Парквей.
Довга сіра змія.
- Можливо, удав. - Ні.
Виглядала отруйною.
Трималася близько до стіни,
і, здасться мені, вона прямувала до фургону.
Ні, місс Шеперд...
Гадаю, краще вас попередити, раптом що.
У мене були небезпечні зіткнення зі зміями.
Послухайте, місс Шеперд, у Кемден Тауні немає удавів.
Ви називаєте мене брехухою? Я знаю, як виглядає удав.
Все гаразд, дорогенька? Сьогодні ти напрочуд гарна.
Не підлещуйся.
Я хвора жінка! Може, навіть, вмираю.
Вище носа, люба, всі ми колись помремо.
Судячи з запаху, ти вже померла.
Я не повірив у змію, особливо у те, що вона прямувала до фургону.
Та наступного дня я дізнався, що хтось удерся до зоомагазину.
Тож змія насправді могла втекти.
Боже правий.
Авжеж, я почуваюся винним.
Джайлсе! Джайлсе!
Справжній письменник спитав би про її зіткнення зі зміями,
але вона, здається, поїхала.
Швидше, дорогенька.
Виходжу. Не підганяй мене!
Нічна сорочка?
Це не нічна сорочка.
До Бродстерз цей стиль ще не дійшов.
І я знаю закони. Не можна заарештувати людину за носіння нічної сорочки.
Що ви робите у Бродстерз?
Займаюся своїми справами!
Алане! Вийди-но сюди!
Навіщо?
На паркані великі птахи.
Їх там ніколи не буває. На паркані нікого немає. Ти все вигадуєш.
Але ж вони с.
І вони були там, розсілися на паркані, чотири пави з ратуші.
Отже, удав на вулиці, пави на стіні.
Біля північних та південних воріт мого життя
були жінки, в яких поїхав дах.
- Але ж ти щойно сказав, що це не так. - Що не так?
- У них не поїхав дах. - У цьому випадку ні.
І вони не однакові, Алане. Мама і місс Шеперд.
Ні, Aлане, не однакові. Та вони обидві - старі пані.
Схоже, це мій напрямок.
Поки мої однолітки з пристрастю описують
свої боязкі спроби пізнати протилежну стать
або свої пригоди у світі журналістики,
я застряг зі старими жінками.
Гаразд. Я збережу свій жалюгідний записник.
Але тільки про всяк випадок.
Вона - не мій проект. Я не пишу про неї.
Я не хочу про неї писати. Вона...
Вона лише одна з тутешніх подій.
То про що ти хочеш писати?
Я хочу писати про шпигунів.
Шпигунів?
От бачиш? Ти вважаєш це божевіллям. Шпигуни, Росія.
Я не можу постійно писати про північ.
"Я народився і виріс у Лідсі, де мій батько працював м’ясником.
Ще хлопчиком я розвозив замовлення на велосипеді".
Це не Пруст. Навіть не Дж. Б. Прістлі.
Будинки на вулиці були побудовані як середні вілли вікторіанської епохи.
Підвали зазнали розширення парами, що мають ліберальні погляди,
але не можуть дати ради багатству, що їм дісталося.
Одним словом, провина.
Томудо певної міри всі вони терпіли місс Шеперд.
Її присутність тішила їхню совість.
Веселого Різдва!
Зачиніть двері!
Зачиніть двері. Я зайнята жінка. Я зайнята жінка.
Крем-брюле.
Про що була ваша перша п’єса?
Про громадську школу. Точніше, у вас, в Америці їх називають закритими.
Але ж ви не ходили до громадської школи.
Ні. Я про них читав.
А яка тема вашої наступної п’єси?
Секс. Про нього я теж читав.
Дуже добре.
Припиніть! Припиніть! Просто…
Геть від нас! Це вона!
У вас якась проблема?
- Вони гомоніли! - Вони ж діти!
Я хвора жінка!
Це точно!
Геть з дороги!
Їдь уже! Хам за кермом.
М-ре Беннетт. Я придумала, як потрапити на радіо.
Що?
Я хочу створити передачу, де слухачі братимуть участь у бесіді.
Таку, де люди, як ви, могли б представляти себе.
Знаєте, її можна назвати
"Жінка за завісою" чи "Жінка Британії".
Ви могли б взяти псевдонім.
Я уявляю собі таку завісу, як ця.
Знаєте, зелена матерія підійде.
Я думав, це радіопередача.
То й що?
Це ж радіо. Там взагалі завіса не потрібна.
Так, з дрібницями розберемося, коли настане час.
А коли я вже почну, то зможу наздогнати цивілізацію.
"Цивілізацію"? Ви про телебачення?
Так, я про дику природу. Масовий голод, наприклад.
Може, випробовування на вівчарках. Я ж дивлюся телевізор.
Дивлюся на вітрині "Карріз", але це не найкращий варіант.
МІШЛЕН, 1974 рік ФРАНЦіЯ
Так.
Яка війна?
Я інкогніто навчалася у Парижі.
Але що ви вивчали?
Музику.
Може, за класом фортепіано.
У вас с губка для посуду? Я планую пофарбувати фургон.
Така м’яка, якою миють посуд, підійде.
- Може, щітка? - Щітка у мене с.
Це тільки для першого шару.
Отже, вона була черницею.
Тільки тепер з’ясувалося,
що вона ще й була музикантом і вільно володіє французькою.
Та вона точно не маляр,
бо сьогодні, не зважаючи на дощ,
вона повільно обійшла свій дім на колесах, замислено замазуючи іржу
жовтою фарбою улюбленого відтінку.
Доброго ранку.
У неї неправильна фарба. Для машин потрібна спеціальна.
Тільки не ця. Це католицька фарба.
- І від неї смердить. - Це тому що вона бідна.
Якби ми були бідні, ти б теж смердів. Доброго ранку, Урсуло.
- Привіт, люба. - Привіт.
Він мені про фарбу розповідає.
Я ще до садочка ходила, коли мені за мій малюнок дали приз!
- Але тут самі грудки. Треба змішати. - Я мішала.
Я її мішала. Тільки туди потрапила губка.
Була то губка чи ні,
та всі машини місс Шеперд виглядали так, наче їх вкрили шаром
не найкращого заварного крему чи вимастили яєчнею.
Божественно!
Було лише кілька речей, що робили її справді щасливою,
і однією з них було нанесення фарби.
Навіть Джексон Поллок не зробив би це краще.
Навіть губкою для посуду.
Що ви робите? Геть від мого фургона!
- Жовта смуга. - Перепрошую?
Заборона паркування.
- Яка нудьга. - Її паркування буде незаконним.
Їй доведеться переїхати.
Дивіться. Дивіться.
- Це наказ про переміщення. - Я знаю, що наказ про переміщення.
Це означає, що вам доведеться переїхати в інше місце.
Але ж я недієздатна!
Те, що я не завжди з тростиною, вводить людей в оману.
Та я с справжнім мешканцем Кемдену!
А у дитинстві у мене був ревматичний поліартрит і свинка.
Все одно, гадаю, вам доведеться поїхати. Переїдьте в інше місце.
Він не рушить. Немає палива.
- Я куплю вам на заправці. - Мені їхнє паливо не подобається!
Не знаю. Може, він і поїде. Його треба трохи нагодувати.
Що мене...
Що мене дійсно турбує, так це колеса.
Їх захищає Господь.
Якщо у мене колись буде інша машина, колеса треба буде переставити.
- Яка інша машина? - Можливо, ці шини зачаровані.
Їх накачували лише один раз, у 1964 році.
- Яка інша машина? - І купила за якусь п’ятірку.
Місс Шеперд, ви щось казали про іншу машину?
Так, фургон.
Ще один фургон?
Але новішої моделі.
Титулована католичка сказала, що подарує мені благодійний фургон.
Леді Віґґін.
Але вона воліла б лишитися невідомою.
Навіть не сумніваюся. То, може, поставите його біля її будинку?
- Про це не може бути мови. - У вас багато місця.
- У мене с сусіди! - І у мене теж.
То мені не купувати їй новий фургон?
- Робіть, як, бляха, забажаєте. - Що?
М-ре Беннетт, я придумала.
М-ре Беннетт.
Ідеальний варіант - паркуватися поза вулицею.
Може, біля під’їзду.
То що ви робитимете?
Імпровізуватиму.
Пані?
Ви там?
Чи зараз не найкращий час?
У вас с для мене щось?
Чортова відьма!
Брудна брехлива суко!
Чим я можу вам допомогти?
Доброго вечора, пане!
Я опинився поблизу.
Тож вирішив скористатися можливістю та висловити повагу Маргарет.
- Маргарет? - Моїй старій подрузі.
Ви про місс Шеперд?
Шеперд, кажете? Дуже добре.
- Вона вже спить. - Авжеж.
Бажаю вам хороших снів, пане. Я ще заїду, як буде час.
Дякую.
Ти там? Прокидайся!
- Вилізай, стара відьмо! - Як ця сучка смердить!
Давай, дорогенька! Давай!
Перепрошую. Хлопці.
- А ти ще хто такий? - Байдуже, хто я. Я записав ваш номер!
Геть звідси! Я тут живу і записав ваш номер!
Тут живе старенька жінка. Геть!
Місс Шеперд?
Місс Шеперд, з вами все гаразд?
Так, так. Здасться.
Що там сталося? То була не поліція?
Ні. Якісь покидьки, але якщо вирішили жити так, то цього слід очікувати.
Я не вирішувала. Вирішили за мене.
Все, вирішено.
Гадаєш?
Я не можу постійно її доглядати. Я не її опікун.
Що тоді буде з роботою?
- Гадаю, їй слід або поїхати, або... - Або що?
Або поставити фургон на парковку, де про нього можна буде забути.
Деякі чоловіки через це одружуються.
Щоб більше не думати про своїх дружин.
- Непогано. - Так, щоправда це Пруст.
Так.
І це лише на кілька місяців, доки вона не вирішить, куди їхати.
Буде легше, але це не доброта.
Ні.
"Добре виховання або те, з чим його часто плутають, -
найегоїстичніша з усіх чеснот.
У 9 з 10 випадків причиною є лише боягузтво".
Не твої слова.
Хезлітт. І це правда. Чиста правда.
Вона завжди знала, чого прагне.
Людина, про яку йдеться, зізналася у гріхах, хоч і під тиском,
у Римі на святий рік,
хоч я й не впевнена, що священик розумів англійську.
Я була схожа на автовикрадача?
Дитино,
за цей гріх ти вже отримала прощення.
Я сам уже кілька разів дав тобі прощення.
Увіруй. Прощення - не білет на автобус.
Його термін дії не стікає.
Господи.
За дівою є освіжувач повітря.
Я думав, ми нарешті її здихаємося.
Він святий.
І Ральф був таким. Деякі люди просто добрі.
- Добрі? - Це Лондон, Урсуло. Тут немає добрих.
Так, це правда.
А тепер стара корова вже однією ногою на порозі. Він дурень.
- А хто ще зробив би це? - Так.
Ми б могли. От тільки дівчата.
Полін.
Я лише безробітний актор і не знаю тієї жінки, та можна спитати?
- Чому вона стала проблемою Aлана? - Це точно.
Любий, вона ж людина.
Додайте лише…
Змінимо тему.
Коли ми знайдемо Алану дівчину?
Джозефін знову вагітна.
Ні! Насправді, я намагаюся зрозуміти, хто така Джозефін.
- Хом’ячок. - Боже.
Ось так.
Ми саме казали, що вона буде дуже вдячна.
Так.
Поставити фургон на вашу парковку?
Це ніколи не приходило мені у голову.
Не знаю. Не знаю. Це може бути незручно.
Ні, я уже все обдумав. Повірте, місс Шеперд, усе гаразд.
Доки у вас все не владнається.
Не вам незручно! A мені.
Не думайте, що робите мені послугу. У морі багато рибки.
Один перехожий сказав мені,
що на південь від річки мене приймуть з розпростертими обіймами.
Я саме збирався зробити їй послугу, однак, як завжди,
думки про задушення мене не покидали.
Вона заїхала у сад, так,
але тільки щоб мені догодити.
Ось так.
Ви витягли ручні гальма?
Саме збираюся.
Коли вона витягла ручні гальма з такою рішучістю,
було видно, що тепер його, як Екскалібур, ніхто не зрушить з місця.
Все гаразд?
Тепер, коли вона жила тут,
іноді я підглядав, як місс Шеперд молиться,
і дуже рідко цей процес можна було назвати спокійним чи вдумливим.
Я дуже сильно прагну здійснення...
Пристрасність молитв розгойдувала її взад і вперед.
...і нехай сяє світло.
За що вона просила пробачення?
Я раніше теж молився, у юності, але щоб так - ніколи.
Я ніколи нічого поганого не робив, та що ж вона накоїла?
Що то за стара тітка?
Вона мій друг.
Друг?
Знайома.
Дивна.
Так, можливо.
Гадаю, краще мені піти.
Не хочеш залишитися на каву чи ще щось?
Ні.
Бувай.
М-ре Беннетт?
У того молодого чоловіка
була сережка?
Так.
Будьте з ним обережні.
Скоро вона захоче у дім перебратися.
Сказала моя мати, яка приїхала у Лондон з державним візитом.
- Чому ти не сказав, що вона на парковці? - Я забув.
Коли я приїхала, одразу почула її запах.
Дуже неприємний запах старої ганчірки.
Вона у саду.
Наступним буде будинок.
Що подумають люди?
Це Лондон. Ніхто нічого не думає.
Це через те, що вона була черницею і не отримувала задоволення.
Це збиває з вірного шляху.
Освічена жінка, а живе ось так.
До речі, ти встав на той самий шлях.
Я?
Ані скатертини на столі. Ані гачка для туалетного паперу.
У мене б це місце вже було бездоганним.
У тебе с дім.
Ти б не захотіла тут жити.
А де вона ходить у туалет?
Якось користується пластиковими пакетиками.
Якими ще пластиковими пакетиками?
Сподіваюся, міцними.
- Ти з нею не познайомилася. Хочеш? - Ні.
Ні. Вона така освічена. Я не знатиму, що й сказати.
Поцілуй мене.
- Коли ти тепер приїдеш? - Скоро.
Справа у тому,
що я постійно бачу машину на парковці.
Це досить очевидно, хіба ні?
Уночі. Й спостерігають.
Ти приймаєш свої ліки?
Коли не забуваю.
Їй потрібно у будинок для літніх.
- Де вона ходить у туалет? - Я тобі вже казав.
Щоб за нею доглядали.
Де її б вимили та привели до пристойного вигляду.
Дивно, що їй дозволяють ходити вулицями.
Це схоже на казку, алегорію...
Доброго ранку.
...де винуватого звинувачують за нечесне звинувачення невинного...
Привіт.
...щоб тільки він зрозумів, що сам себе занапастив...
До Кінгс-Крос, будь ласка.
...бо моя мати була ближче до того, щоб потрапити у будинок для літніх...
- Портмоне не забула? - Ні.
...ніж місс Шеперд.
Я сумую за твоїм татом.
Поцілуй мене.
Я питала нашого Ґордона, коли він був пілотом, чи він літав за хмари.
- І він літав? - Не пам’ятаю.
Але він милий. Я це знаю.
- Бувай, мамо. - Бувай.
Доброго дня. Чи Ісус Христос живе у цьому домі?
Ні. Спитайте у фургоні.
Дякую.
Геть!
М-ре Беннетт?
Ті чоловіки, що приходили вночі,
я знаю, хто вони.
Господи.
Вони комуністи. Інакше навіщо їм було приходити вночі?
Ми постійно повертаємося до того самого.
Аргентина була агресором. Аргентина...
Мені подобається нова машина.
На ній ані подряпинки.
Ані єдиної подряпинки.
Як тебе тепер звуть, Маргарет?
Мене звуть Мері! Іди геть!
Тепер Мері? Мері, а прізвище?
Яка Мері?
- Я викличу поліцію! - Поліцію викличеш?
Я так не думаю, дволика брехуха.
Поліцію викликати ти не любиш.
До речі, здасться, прийшов час для наступного внеску.
Я можу вам допомогти? Що тут за гомін?
Ніякого гомону, пане.
Ми з Маргарет просто гуляли стежинкою спогадів.
Ні. Не називай мене "Маргарет". Це ім’я грішне.
Ви вже приходили.
Авжеж, це не той фургон, чи не так?
У неї був інший.
У вас добре серце.
Бездомна жінка.
Невдячна душа.
І навіть не дуже мила.
До побачення, Маргарет.
Ви ж казали, вас звуть Мері.
- Так і с. - То чому він називає вас Маргарет?
Здасться, він забагато хильнув на голодний шлунок.
Це ваше ім’я? Мері Шеперд.
Згідно римо-католицької церкви з урахуванням її прав і змін.
Очевидно, що це не її ім’я.
Хоча після її переїзду до мого саду минуло багато років,
мені ніяково спитати, хто вона,
не кажучи про те, що хотів чоловік, який приходить із рівними інтервалами
і свариться біля фургону.
Це якось пов’язано з музикою.
Та чи справа у шумі чи самій музиці?
Я чую музику.
Я її чую!
Навіщо це грати?
Я її чую!
Як можна не любити музику? Ви ж раніше грали на піаніно.
Звідки ви знаєте?
Ви мені самі казали.
Я не казала, що не люблю її. Я не хочу її чути, от і все!
Може, їй слід розповісти?
Слід пояснити?
Вона ніколи не розповідає. Не пояснює.
А може варто було б.
Я...
Якось мене залишили саму у кімнаті в монастирі.
Як правило, новеньких самих не лишали.
І там стояло піаніно.
Я спробувала, воно було не замкнене.
Його було потрібно налаштувати.
Деяким струнам настав кінець.
Та мені його звук здавався гарнішим, ніж у інших піаніно, на яких я грала.
І тоді
раптом увійшла настоятелька послушниць.
Можливо, прослизнула, бо я її не почула. Вона сказала...
Це воля Божа.
Так хотів Господь. І мені вже про це казали.
І не сперечайся.
Я спитала,
чи можна мені грати хоча б гімни, під які можна співати?
Вона сказала, що я сперечаюся.
І якщо сперечатимуся, то ніколи не стану черницею.
Отже, прикра справедливість
привела мою матір у будинок для літніх у Вестон-сьюпер-Мер,
а її недолуга опонентка продовжувала жити в моєму саду.
У тому, що моя матір тепер в будинку для літніх, я бачу свою провину.
Помилкою було також дати притулок іншій жінці.
Господи.
У неї тепер триколісна машина.
Де ви її поставите?
На паркінгу для мешканців.
- У вас немає дозволу. - Є. Так, отримала вчора.
Ви мені не казали.
Якби сказала, ви б тільки почали висловлювати заперечення.
Ви її застрахували?
Страховка мені не потрібна. Це як з фургоном, я застрахована на небі.
І хто заплатить у разі аварії, Папа Римський?
У мене не буде аварії.
А якщо ви в щось вріжетесь?
Я ні у що не вріжуся. Я досвідчений водій.
Я керувала швидкою під час аварійного вимкнення світла.
А якщо хтось вріжеться у вас?
Місс Шеперд, що як хтось вріжеться у вас?
Не ваша справа таке казати.
Навіщо ви таке кажете? Ніхто у мене не вріжеться!
Де ключі?
- Які ключі? - Від машини. Я їх поклала тут.
У мене їх немає.
- Напевно, ви їх взяли. - Не брав.
Ви брешете! Ви взяли ключі, бо не хочете, щоб у мене була машина.
- Не кричіть! - Я мушу кричати через ваше невігластво.
Тут люди ходять і вдень, і вночі.
Мені буде краще в кюветі! Дайте ключі!
Та немає у мене ваших клятих ключів!
Що це у вас на шиї?
Це ключі. Кляті ключі!
Розважаєтеся?
Не хочете вибачитись?
У мене немає часу на вибачення.
Вибачення - божа справа.
То був єдиний раз, коли я її торкнувся,
і не тому, що вона назвала мене брехуном, а через те, що вона здавалася сердитою.
То була моя матір.
Ти завжди порівнюєш її з мамою. Вони не схожі.
Мені навіть не подобається згадувати їх у одному реченні.
У такі дні здасться, що ми подружжя.
Мене питають, як моя старенька.
Так зазвичай називають дружину. Твоя старенька.
Як ваша старенька?
Вони все ще там. Я все ще тут.
Ваша матір померла?
Ні, вона теж все ще тут.
Вона у будинку для літніх.
От тільки вона там не повністю. Вона ніде.
Може, слід чітко зазначити це у п’єсі?
Ні. Ця інформація конфіденційна.
Багато років тому мама пророкувала місс Шеперд будинок для літніх.
Але та все ще на волі.
Хоча питання щодо її комплектності залишається питанням.
М-ре Беннетт!
Ви знаєте, мені не подобається, що триколісна машина стоїть на вулиці.
Розумієте, якщо ви штовхнете фургон під своє вікно,
я зможу поставити малюка на парковку.
Там багато місця.
То у мене стоятимуть і фургон, і малюк.
Так, мені сказали, що саме там їхнє місце.
Щоб сховати від вандалів.
Хто сказав?
Я не маю права казати.
Думаю, я звернуся до свого нового працівника соціальної служби.
Навіщо? Ви завжди казали, що знати їх не хочете.
Мені сказали, що вона може допомогти.
Мені не потрібно звалище старих машин.
- Мері каже. - Яка Мері?
Мері.
Ваша леді у фургоні.
Ви не знали, що її звуть Мері?
Гадаю, що знав. Я завжди називаю її місс Шеперд.
У всіх нас с імена.
Може, якщо ви звертатиметеся до неї за іменем, вона теж називатиме
вас "Аланом". "Мері".
Хтозна, може, так вам буде легше дійти згоди.
Згоди? Немає ніякої згоди.
Як можна дійти згоди з людиною,
яка спілкується з Дівою Марією?
Можна дійти згоди з Ісаєю Берліном, можливо,
який у порівнянні з місс Шеперд дуже лаконічна особа.
Ви не можете дійти згоди з нею, бо не можете до неї пробитися.
Алане, я відчуваю ворожість.
Я розумію, що для вас це схоже на криву навчання.
Ні. Це не крива навчання.
Я ніколи не мав справу з так званою кривою навчання.
Знайти зв’язок між мною та кривою навчання складніше,
ніж побачити мене на лижних спусках Церматту.
До речі, її звуть не Мері.
Дехто вважає, що вона Маргарет.
Знаєте, вона навіть не Шеперд.
У мене вона записана як Мері.
Так, і, скоріш за все, зазначено, що вона розважлива особа.
Привіт!
Мамо!
КЛУБ ДЛЯ ЛЮДЕЙ ПОХИЛОГО ВІКУ
Повернуся за півгодини.
Привіт, Маргарет.
Богородице Діво, радуйся, благодатна Маріс, Господь з тобою.
Благословенна ти між жінками, і благословен плід лона твого.
Що ти там робиш? Геть звідти!
Куди подівся Стірлінг Мосс?
Давно її за кермом не видно.
Гадаю, на заслуженому відпочинку. Можливо, у Дордоні.
- Серйозно? - Полін.
Її машина знову тут.
А її саму я давно не бачив. Сподіваюся, у неї все добре.
Я правильно розумію,
що велика й строката пляма
з заднього боку її плаття говорить про нестриманість?
Не думаю, що це данина моді.
Любий.
Вам лишається сподіватися, що одного дня вона просто залишить нас.
Навряд чи таке можливо.
Таке буває у п’єсах. У житті тихо згаснути не так просто.
Як ваша мати?
Без змін. Сидить. Посміхається. Спить.
У вас все гаразд?
У мене? Так, а що? Я просто їду до театру.
- Ви не засмутилися через свою виставу? - Ні.
Нещодавно я прочитала гарну рецензію.
- Мені казали, вони всі хороші. - Так, не сумніваюся.
Нам сподобалося.
Та я не очікував, що там будете тільки ви і більше нікого.
Так. Це ж монолог.
Певно, так.
Дивовижно, як ви то все запам’ятали.
У рецензії, яку я прочитала, про вас писали дуже пізнавально.
Правда? Що саме?
Що ви не могли визначитися.
- Щодо чого? - Усього, серйозно.
У хорошому сенсі.
Дякую.
Якщо чесно, я нічого не зрозуміла. Про що вона?
Про нього, як завжди. Про його таємницю.
- Яку саме? - А ти як гадаєш?
Коли я знову спустився, вона все ще сиділа там у своєму капелюсі та пальті.
Вона мені каже: "Грехем, я хочу одного - щоб ти був щасливий".
Світло на 45.
"Якби я знала, що моя смерть зробить тебе щасливим, я б померла".
Зараз.
А я їй: "Пані,
ваша смерть не принесе мені щастя. Власне, навпаки.
Я стану нещасним. У будь-якому разі, пані, ви не помрете".
А вона: "Так, я не збираюся помирати.
Я одружуюся. Медовий місяць буде на Тенерифе.
Прийміть свої таблетки".
Вже вкотре я їхав на велосипеді з театру,
де розповідав про свою матір.
Принаймні я знаю, де моя матір.
Місс Шеперд.
Місс Шеперд?
Мені це не подобається.
- То зазирни. - Ні.
- Боїшся? - Ні.
Не тіла.
Боюся, що це кінець історії, і мені доведеться це записати.
Тепер, коли вона зникла,
я можу все вигадати.
Вільне оповідання. Ура.
Місс Шеперд.
- Місс Шеперд? - Давай.
Що ви робите? Риєтеся у моїх речах?
Я думав, ви захворіли чи померли.
- Померла? Я? - Я хвилювався.
Ви пхали носа!
Я вас не побачив. Вибачте.
Я не померла! Коли помру, дізнаєтеся.
Вибачте.
Померла? Я? Помирати я не збираюся, це точно.
Померла?
Не смішіть мене.
Ані вона, ані моя матір тоді не померли.
Та з роками обидві вони почали згасати.
Як ви розумієте, скласти історію хвороби нелегко.
Та чи правильно я розумію, що вона палила?
- Ні. - Не палила, не пила.
Зважаючи на факти, дуже здорова жінка.
Ви так вважаєте?
Це жінка, яка зламала стегно.
Звичайно, якби йшлося про молодшу жінку і за кращих обставин,
ми б прописали їй антибіотики.
Але, зважаючи на вік та душевний стан вашої матері,
сумніваюся, що це буде людяно.
А що буде, якщо ви не дасте їй антибіотики?
Вона може видужати.
А може й ні.
Вона може померти уві сні.
Ви не повинні картати себе.
Ви зробили
більше, ніж можна собі уявити.
Дякую.
М-ре Беннетт.
- Де ви були? - Відвідував свою матір.
Як вона?
Без змін. Уже не пам’ятає мене.
Нічого дивного. Ви з нею не часто бачитесь.
Ви напишете про мене?
Не знаю.
Вона ніколи такого не казала.
Отже?
Я чула вас. По радіо.
А вона про це знає?
Як вона може знати? Вона не знає, ким вона є.
Так, це ви так думаєте. Використовуєте свою матір.
Вам мас бути соромно за себе.
Вона цього не казала.
Так. Aле чом би й ні?
Ви постійно про неї пишете, так чи інакше.
Ви використовуєте свою матір.
У цьому полягає робота письменника.
Гадаю, я наступна.
Якщо ви вже тут, мені треба дещо купити.
То сходіть самі. Вам слід більше ходити пішки.
- Я ходжу. - Я ніколи вас не бачу.
Бо вас тут немає посеред ночі.
Мені потрібні батарейки.
І лимонний шербет.
- М-ре Беннетт? - Що?
Не хочете відвезти мене до кінця вулиці?
Власне, не хочу.
Досить. Розверніть мене. Розверніть!
Добре.
Обережно!
З вами все гаразд?
Гадаю, що так.
Хочете, я приготую вам філіжанку кави?
Ні.
Ні, не хочу, щоб ви так напружувалися. Мені вистачить половини філіжанки.
Мені потрібно на месу.
- Але ж ви не в тому стані. - Тримайте.
Сьогодні річниця, і це мій обов’язок.
Перед ким? Перед святим?
Ні. Молодим чоловіком.
Якого ви кохали?
Ні! Aвжеж, ні. Перед тим, кого я...
Тим, хто помер.
Йому б зараз було за 50.
Він був католиком?
Можливо. Та він у чистилищі. Йому потрібні мої молитви.
Як його звали?
Ні, імена для мене не мають значення.
Тіло Христове.
- Так? - Я ваш сусід по вулиці.
Я вас бачила.
Це ж біля вас стоїть фургон.
Так.
Складна жінка.
Католичка.
Одна з сестер її пам’ятає.
Мені сказали, вона любила сперечатися. Через це її змусили піти?
Вона була конфліктна.
Я дійшла такого висновку через випадок з піаніно.
Вона завжди вважала, що мас рацію.
Вона була не права. Бог був правий. Крапка.
У будь-якому разі, що ви хотіли спитати?
- Вона хвора. - Хто? Жінка?
Я хотів запитати, чи хтось з черниць міг би говорити з нею, ходити в магазин.
У нас немає черниць для шопінгу.
У нас суворі порядки.
Я бачив, що вони ходять до магазину.
Учора бачив одну в "Магks & Sреnсеr". Вона купувала меренги.
Мабуть, це через візит єпископа.
То він любить меренги?
Хто ви такий, щоб приходити сюди й питати, чи єпископ любить меренги?
Може, ви комуніст?
Вона хвора. І вона католичка. І мені здасться, що вона помирає.
Вони можуть помолитися за неї, але вам доведеться заповнити формуляр.
Гадаю, вона виявиться здоровою, варто лише відвернутися.
Такий у мене досвід спілкування з інвалідами.
Вихід тут!
Не хочу, щоб ви наштовхнулися на сестер.
Прийшла чергова посилка.
Якщо... Коли я напишу про все це, всі скажуть, що забагато лайна.
Але лайна було багато. Лайно було на поверхні.
Піклування, хоча це слово мені не до душі,
піклування тісно пов’язане з лайном.
- Я говорила з Мері. - Чи Маргарет.
Чи Маргарет.
Байдуже, з місс Шеперд.
Вона каже, ви не заохочуєте її виходити і вести життя, сповнене сенсу,
створюєте перешкоди на її шляху.
Я не заохочую її думати, що вона може стати прем’єр-міністром.
Але я заохочую її спробувати сходити до супермаркету.
Так. Опікунам часто здасться...
Вибачте, дозвольте вас зупинити. Не називайте мене опікуном. Це не так.
Я ненавиджу піклуватися. Навіть саму думку. Ненавиджу це слово.
Я не люблю, не піклуюся. Я тут, вона - там. Немає піклування.
Алане, я знову відчуваю ворожість.
Знаєте, мені цікаво, як, піклуючись про Мері,
нібито без чиєїсь допомоги усі ці роки
ви не виказуєте явного обурення, коли професіонали простягають руку.
Ні, хоча я обурююся,
коли професіонали з’являються тут десь раз на три місяці,
щоб розповісти мені, якою с жінка,
з якою я маю справу щодня упродовж останніх 15 років.
І яка ж вона?
Мері, як ви її називаєте, обмежена, зашорена, сварлива, хитра,
безжалісна, егоїстична, смердюча, груба корова, схиблена на машинах.
Не кажучи про її літаючі екскременти
та здатність її сухих сідниць вистрілювати какашки
з такою потужністю, що ті приземляються майже в метрі від фургону
та точки ймовірного виліту.
Хоча, звичайно, нічого такого ти не казав.
Всі думають, це через те, що ти надто люб’язний.
Насправді ти надто боязкий.
Так. Хоча в Англії боягузтво не с вадою.
Гарна у нас вийшла розмова.
Я подбаю, щоб її відвідав лікар.
Той лікар - чоловік?
Так.
Не хочу, щоб лікар був чоловіком. У них немає жінки-лікаря?
Вибачте. Місс Шеперд, я лише хочу перевірити ваш пульс.
- На якій руці? Для вас це важливо? - Ні.
Звичайно вона чистіша, ніж зараз.
Місс Шеперд, я б хотів відвезти вас до лікарні приблизно на день,
щоб тільки зробити деякі аналізи.
Ні, я завжди лікувалася цибулею.
Так.
Але від цибулі вам не стане краще, говорячи мовою медицини.
До лікарні вона не поїде.
- Звідки ви знаєте? - Спитайте в неї.
А до центру денного догляду вона поїде? Можна оглянути її там.
І вона могла б залишитися на кілька днів.
Вона не поїде до центру денного догляду.
Ви упевнені?
Ви її запитували?
Вона не поїде до центру денного догляду. Я знаю.
Звичайно ж поїду.
Мене не змусять лишитися?
Ні, вони вас помиють, перевдягнуть у чистий одяг
і зроблять аналізи.
Мене залишать саму?
- Де? - У ванній.
Я сама умію митися. Маю відповідні винагороди.
Так, я пам’ятаю.
- М-ре Беннетт. - Так?
А це не виглядатиме так, наче мене забирають?
Куди забирають?
Туди, куди забирають людей, коли з ними не все гаразд.
Вони таке все ще роблять?
Іноді роблять, але це не так просто.
Іноді вони обманюють, щоб зробити таке.
І родичі таке можуть утнути. Це один з їхніх фокусів.
Удають, що то центр денного догляду.
- Ні. - Тоді я...
Мене вже колись так обманювали.
Алане.
Місс Шеперд.
Я не дуже розторопна, тому може трохи...
Покладіть руку мені на шию.
Ось так.
У мене не багато такого досвіду.
Я помітив, як, попри мою власну відразу,
водій швидкої, не вагаючись, торкався місс Шеперд,
навіть обійняв її, коли саджав у крісло.
Я також помітив, як обережно він поводився з її заяложеним одягом,
коли натягував спідницю на її коліна з міркувань етикету.
Я повернуся, не сумнівайтеся.
Це не пробна поїздка.
Може, ви хотіли б узяти з собою щось, що потрібно випрати?
А що? Більшість моїх речей чиста.
Ваша подруга захворіла?
- Ні. - Не назавжди?
Тільки до центру денного догляду.
Діти завжди про неї питають.
Коли вони були малими, то дуже її боялися.
Тепер один у Вашингтоні. Працює у Світовому банку.
Як довго це вже триває? Десять років?
- Скоріше 15. - Ціле життя.
М-ре Беннетт. М-ре Беннетт.
Соціальний працівник запитував мене про найближчих родичів.
Я не хотіла оприлюднювати цю інформацію, сказала, що нікого немає.
Однак, їхні дані в цьому конверті.
Нікому не показуйте.
Знаєте, я колись і сама була водієм швидкої.
Під час війни.
Їздила по Кенсінгтону під час аварійного вимкнення світла.
Правда?
Крісло піднімають на підйомнику.
І під час цього невеличкого піднесення,
коли вона повільно долає рівень садової огорожі,
у ній світиться якась шляхетність волоцюги.
Вона виглядає наче покинутий лауреат нобелівської премії,
її замурзане обличчя сповнене якогось покірного задоволення.
Може, якось повторимо? Я б хотіла.
Коли повернетеся.
М-р Беннетт в разі потреби
Найближчий родич, ЛЕОПОЛЬД ДЖОРДЖ ФЕРЧАЙЛД
Ось так.
Ви чудово пахнете.
- Все гаразд? - Так.
Добре.
Ось. Ви пройшли техогляд.
Будь ласка.
Привіт, Маргарет.
Чотирнадцять років. Та ви святий.
Моя сестра - складна жінка. Едіт не хоче бачити її в домі.
Я допомагав їй, коли міг.
Матері б це сподобалося.
Я не святий, просто лінивий.
- Знаю, що вона була водієм швидкої. - Так.
А ще вона була черницею. Двічі. Доки її не позбулися.
Вивели її з себе.
Деякий час вона провела у психлікарні.
Бенстед.
То була моя провина.
Ні.
Щоб ви розуміли, вона складна жінка.
Така задирака.
Вона вас задирала? Мене задирає.
І я її здав.
Запроторив.
Оселив, як це сьогодні називають.
Не сумнівайтеся, від них вона теж втекла.
Дременула від них і осіла в фургоні.
Вона все ще грає? На піаніно.
Ні.
Це сумно.
Ви чули про Корто?
Альфреда Корто, віртуозного піаніста?
Так.
Маргарет навчалася у нього.
Так, їй довелося переїхати до Парижа, щоб брати уроки.
Тоді це було складно.
І займалася. Кажу вам, вона займалася цілими днями.
Але черниці поклали цьому край.
Перевірка покірності.
Я був ветеринаром у Aфриці, а коли повернувся, музики вже не було. Все.
Заняття поступилися місцем молитвам.
Якось вона виступала на променадному концерті.
Місс Шеперд?
Я хотів вас відвідати.
Я не могла там лишатися.
Одна жінка сказала, що впізнала мене. Чи я лежала у Бенстеді?
І її було не зупинити.
Мені поклали щось з фаршу, а вона каже:
"От побачите, тут фарш набагато кращий, ніж у Бенстеді..."
Навіть не знаю...
Фарш у Бенстеді чи будь-де, якби це мало значення.
Туди забирають людей, коли з ними не все гаразд.
Ви виглядаєте гарною і чистою.
Так, це все миття у ванній.
Мені дозволили помитися самостійно.
Медсестра лише в кінці мені допомогла.
Вона сказала, що я виявилася дуже гарною.
Я купив вам це.
Квіти?
Навіщо мені квіти?
Вони... Вони тільки гинуть.
Годі з мене квітів.
Вам не часто дарували квіти.
Хто сказав?
Мені дарували й більші букети.
Зі стрічками.
З цими не порівняти.
Музика.
Як людина може уникати музики?
Знаєте, у мене вона була на кінчиках пальців.
У мене вона була всередині.
Я могла грати у темряві.
Іноді навіть була змушена.
А клавіші були
схожі на кімнати.
До-мажор, ре-мінор.
Темні кімнати і світлі кімнати.
Мені музика здавалася
схожою на маєток.
Тільки вона мене хвилювала,
грати було легше, ніж молитися.
І я...
Я розповіла це, але, схоже, то була помилка.
Кому розповіли?
Своєму сповідникові.
Він сказав,
що то ще одне вікно, крізь яке може пролізти диявол.
Тому він заборонив піаніно.
В принципі заборонив музику.
Сумні надбання світу в контексті
духовного росту.
Якого вони досягли.
Вони досягли.
Як ваша мати?
Без змін.
Все ще в комі?
Ні.
Вона просто спить.
Усі так роблять.
На добраніч.
М-ре Беннетт?
Візьміть мене за руку.
Вона чиста.
Я так багато дізнався про життя Цієї жінки тільки після її смерті.
Отже, щоб розповісти її історію час од часу доводилося вигадувати,
хоча багато що з цього навмисно не вигадаєш.
І я не вигадаю, якщо скажу, що вранці після цієї розмови,
коли вона лежала у фургоні з чистим волоссям,
того ж ранку до саду прийшла співробітниця соціальної служби,
принесла чистий одяг, білизну та мазь і постукала у двері фургону.
Але то вже був не фургон.
Це був склеп.
Можна скористатися вашим телефоном?
Так, звичайно.
Я до сих пір не ризикую зазирнути у цей смердючий фургон.
Але почуваюся ошуканим через те, що не я знайшов тіло,
і що після такого тривалого спостереження
не я першим став свідком її смерті.
Тож, невдовзі
приїхали лікар, священик і люди з похоронного бюро,
і кожен з них зробив те, чого не робив ніхто упродовж 20 років.
А саме, без перерви
і, здавалося, без огиди заходили до фургону.
Нехай Господь дарує їй вічний спокій,
і вічне світло зійде на неї.
Віддаю її волі Божій.
Отже, тепер пані померла.
Він, напевне, знає. Вона повинна була йому сказати.
Та вікарії мусять зберігати таємницю.
Не відповідають на запити від поліції.
Ви знали, що вона переховувалася?
Місс Шеперд?
Як би ту місс не звали, так.
Вона зупинилася на перехресті,
а якийсь хлопчина вилетів з-за рогу
і врізався у її машину.
Її провини в тому не було.
Та ось на дорозі лежить мертвий юнак, і вона вирішила, що вбила його.
Чи вона викликала поліцію? Зупинила іншого водія? Ні.
Вона швидко тікає.
І, відповідно, встає на злочинний шлях.
То ви її шантажували?
Я поліцейський, м-ре Беннетт.
Звичайно, на пенсії. Ми такими речами не займаємося.
Це краще, ніж її попередня машина.
Всі ці роки, стоячи на моєму подвір’ї, вона перебувала поза законом.
Життя, ось про що я постійно думаю,
життя, у порівнянні з яким, моє таке нудне.
Замислившись біля могили, я помітив одного з трунарів.
Мені здасться, у похоронний бізнес не приходять випадково.
М-ре Беннетт. Перепрошую.
Але тут я маю бути в центрі уваги.
Та я забув, що мертві знають усе.
Ви масте стримувати сльози, а не роздивлятися робітників.
Цікава думка.
Тепер вона мертва.
Можу робити з нею все, що мені заманеться.
Так, можете. Я померла. Не соромтеся!
Привіт.
Тепер вас двоє. Це тому, що ви не можете вирішити?
- Так. - Ні.
Куди ви, місс Шеперд?
Ніхто з вас не буде проти, якщо до фургону приходитимуть паломники?
- Ні. - Я позбавлюся фургону. Його не буде.
Люди зцілюватимуться, а гроші можна буде віддати черницям.
Черницям? Я що черниці зробили для вас?
Не багато, та коли з’являться пожертвування,
вони усвідомлять, якою я була знахідкою.
Зі святою Бернадеттою було те саме.
Її не хотіли визнавати, доки не було запізно.
Сюди. Я хочу познайомити вас з деким.
Це те, що ви могли б зробити.
Те, що ви намагаєтеся написати, можна трохи пожвавити.
Якщо провести паралель з "Піснею Бернадетти",
можна непогано заробити.
Але чому? Чому ви дозволили мені померти?
Я хочу потрапити у рай.
Можливо, вознестися.
Преображення.
Це не дуже в моєму стилі.
Ось ти де.
Це мій новий друг.
- Привіт. - Привіт.
Це той юнак, який врізався у мій фургон.
Привіт.
Я думала, що то я його вбила.
Виявилося, він сам був винен.
Так чи інакше, нам с багато про що поговорити.
До побачення.
М-ре Беннетт?
Так.
Я переїхала на вашу парковку на три місяці
і залишилася на 15 років!
- М-ре Беннетт? - Так?
- Знаєте, що це? - Ні.
Останній жарт.
Вона хотіла вознесення.
Відповімо на її молитви.
Приготуйтеся, місс Мері Тереза Шеперд,
яка померла на вулиці Глостер 23.
Летіть нагору.
Випадково увійшовши у моє життя,
вона так довго жила на його задвірках, що припинила бути випадковою.
Як сини та доньки, що живуть разом, доглядають за своїми батьками,
дивляться на це, як на відмічання часу, перш ніж їхнє життя розпочнеться,
я так само дізнався, що відмічання часу не існує,
це час відмічає нас.
Звикаючи до неї та дбаючи про неї,
я й не помітив, як пролетіли 20 років мого життя.
БРИТAНСЬКИЙ СИМФОНІЧНИЙ ОРКЕСТР Королівська зала
СОЛО НА ПіАНІНО МAРГАРЕТ ФЕРЧАЙЛД
Ця нещасна стара жінка, її ілюзії
і повільне викладення її життя з усіма засобами пересування
дісталися мені, щоб я їх задокументував,
як інші документують свої подорожі до Афганістану чи Патагонії
Леді у фургоні Алана Беннетта
або описують стегна дюжини жінок.
Я був потрібен тобі для творчості.
У мене мало що с, але це не мас значення.
Бо я зрозумів,
чи, може, вона навчила мене, що не можна ввести себе у свій твір.
Можна знайти себе там.
Я ніколи не збирався писати про неї.
Якби у твоєму житті було більше подій, може, і не довелося б.
Тепер, може, буде.
Що?
Більше подій у моєму житті.
Може, навіть почну жити.
Гарний день?
Непоганий. А у тебе?
Привезли оце.
Дуже добре.
- Спускаєшся? - Гаразд.
Ось і кінець історії.
З цього може вийти п’єса.
Що скажеш?
Якщо я вже тут, я думаю, тобі слід припинити говорити із собою.
Привіт.
Привіт, Aлане.
Прошу тиші. Ось так. Давайте перегорнемо.
- Кадри. - Відмічено.
Гаразд, дубль 14.
Зйомка!
На вулиці Глостер було багато відомих мешканців,
але таких дивних та яскравих, як місс Шеперд, ще не було,
і саме їй ми присвячуємо сьогодні цю меморіальну табличку.
МІСС М.Т. ШЕПЕРД
"Леді у фургоні"
жила тут у 1974 - 1989 рр.